Subtitrari-noi Team/www.subtitrari-noi.ro www.facebook.com/AzaelRO
Sfârșitul Turului
Traducerea si adaptarea: Azael & FlorinA
- Salut, Bob. Ce mai zici? - Salut...
Conform unui raport neconfirmat, David Wallace e mort.
Cum? Nu...
Poate e vreo glumă proastă făcută de studenți.
Mă gândeam că tu ești singurul care poate spune dacă-i adevărat sau nu.
Un memoriu pentru scriitorul David Foster Wallace.
A fost găsit mort, se pare că s-a sinucis, vineri seara.
Romanul său, Sarcasm Infinit, i-a adus faimă și un public larg.
Scriitorul David Lipsky i-a dedicat următoarele...
Când citești din David Foster Wallace, simți cum ți se deschid noi perspective.
O parte din scriitori se specializează
în a scrie despre experiențe îndepărtate de casă.
Despre safari, despre restaurantele din Italia sau despre vreun război.
Wallace ne-a oferit eul viu,
ne-a făcut să vedem dincolo de rutină,
dincolo de televiziuni, cumpărături și campanii politice.
Scriitorii care au această capacitate, asemenea lui Salinger sau lui Fitzgerald,
formează o legătură permanentă cu cititorii.
Nu vei citi cartea căutând o poveste sau informație,
ci vei căuta o anumită experiență,
senzația de a fi în pielea lui David Wallace, măcar pentru câteva pagini.
Dimpotrivă, a fost o încercare conștientă
de a evita o îndrumare precisă.
Dar, până la urmă, ajungi să fii cine ești.
Au vrut să fii scriitor?
Nu, chestia principală atunci când eram mic
- a fost fotbalul, jucam foarte bine. - Serios?
Da, am jucat fotbal la nivel de oraș,
eram foarte mare și foarte puternic, când eram mic.
După patru sau cinci ani, am vrut să fiu jucător profesionist de tenis.
Ăsta a fost cel mai mare vis al meu.
Cititul era doar amuzament,
o chestie ciudată pe care o făceam când aveam timp.
Cu 12 ani în urmă
N-am înțeles zona Soho.
Depozitele, clădirile vechi, străzile pavate cu piatră...
Nu era ca-n partea de est, era murdar.
Mă simțeam izolat.
Mama ne schimbase făgașul vieții frumoase pe care o aveam.
Ne-a ancorat într-o înfundătură înfiorătoare,
alături de prietenii ei din lumea artei.
Niciunul din copiii de la școala nu aveau părinți din lumea artei.
M-am simțit diferit față de ei, de parcă aș fi avut ceva de ascuns.
- Cum a fost la lectură? - A fost grozav!
- Îmi pare rău că n-am ajuns. - Nu-i nimic.
Am auzit că ai obținut postul la Rolling Stone!
Să vedem, sunt în probe.
Ai văzut recenzia lui Kirn, în revista New York?
- L-a canonizat! - Despre cine vorbiți?
Despre David Foster Wallace.
"Premiile anului viitor în literatură au fost decise." Poftim!?
"Plăcile și citațiile pot fi înmânate deja." Nu pot să cred.
"Cartea Infinite Jest, de David Foster Wallace,
este o operă de satiră desăvârșită, desfășurându-se pe 1000 de pagini,
nefiind incluse aici și notele de subsol. Competiția a fost distrusă.
Parcă a ajuns Paul Bunyan în NFL!
Zici c-a ajuns Wittgenstein la Știi și câștigi!
Romanul este extrem de brizant și în același timp extraordinar de bun.
Ăsta-i numai primul paragraf!
Poate chiar e atât de bun.
Citește-l și vezi.
Rahat.
De câte ori au fost intervievați scriitori în ultimii zece ani?
- Ghici. - Câți?
Zero. Am verificat.
Fiindcă Rolling Stone nu ia interviuri scriitorilor.
Un scriitor ca el n-a mai fost până acum.
Se naște unul la o generație. Hemingway, Pynchon.
- Lasă-mă să fac articolul ăsta. - Ce articol?
Va termina un tur de promovare și vreau să merg cu el.
Ăsta nu-i articol.
Predă la o universitate de stat, undeva în Illinois.
Bob, trimite-mă acolo.
Asta ar trebui să scriu, nu articole de 500 de cuvinte despre păpușei.
Vorbește cu Jann.
Sper să fie un articol bun.
- O să fie! - Sper.
- David, salut. Sunt David Lipsky. - Unde ești?
Cred că am greșit drumul undeva... Sunt pe autostrada 29,
vizavi de Circus Video.
De unde ai numărul ăsta?
L-am primit în mailul de la publicistul tău, în caz că-mi trebuie.
Fă-mi o favoare, uită-l.
Stai cuminte, fiți cuminți.
- Salut, ai ajuns. - Da.
Dave. Dave Wallace.
David Lipsky, încântat.
La fel.
- Îmi cer scuze pentru apelul ăla. - E-n regulă.
- Am glumit, 95%. - Am înțeles.
Îmi cer scuze de acum pentru câini, te vor umple de salivă.
Nu-i nicio problemă, îmi plac câinii.
- Ești sigur? Stai să-i vezi pe ăștia. - Da, sunt mort după ei.
Doamne, ce frig e. Hai înăuntru.
- Intră. - Mulțumesc.
Haide, amice!
- Și eu sunt încântat! - Bravo, băiete.
- Cum îl cheamă? - Ăsta-i Jeeves.
- Salut! - E maestru' Jeeves.
L-am luat fiindcă era așa urât, încât nimeni nu-l dorea.
Acum e mai frumos ca toți.
El e Drone, câinele meu provizoriu.
De ce e provizoriu?
A apărut din senin, când eram cu Jeeves la alergat.
Restul e istorie.
Cred că ar trebui să-ți ofer un ceai, ceva.
- Da, mi-ar prinde bine, mulțumesc. - Da? Bine.
Frumoasă vedere.
Mulțumesc. N-am niciun merit pentru ea.
N-ai fost niciodată listat public?
Nu, recent am hotărât să nu mai fiu, s-au cam complicat lucrurile.
Datorită fanilor...
Nu cred că e potrivit cuvântul "fan".
Am uitat să le spun părinților să nu dea numărul meu.
Unii mi-au căutat părinții până i-au găsit.
Am o mare problemă, nu-mi place să fac oamenii să sufere.
- Înțeleg... - Am făcut un gest mișelesc.
Nu cred că e mișelesc să-ți scoți numărul din agenda publică.
E destul de mișelesc.
Mi-am schimbat numărul, n-am vrut să mă mai găsească.
Da...
Am cunoscut un operator de computere din Vancouver,
trăia într-un subsol sau ceva asemănător.
M-a impresionat foarte mult, era chinuit de dureri extreme.
Ce dorea de la tine?
Nu știu sigur, când îl întrebam
se enerva, iar apoi devenea de-a dreptul înfricoșător.
Am înțeles... Ce-i asta? Cine-i artistul?
E fiica unui prieten, îmi spune Cap de Găină.
Și eu îi zic la fel.
E ultima ei replică în micul nostru război.
Amuzant... Te superi dacă...
- Nu, fă ce trebuie să faci. - Mulțumesc.
Înainte să înregistrăm, vreau să te întreb ceva.
Vreau să știu dacă ești de acord să nu faci public ceva, dacă mă răzgândesc.
Fără îndoială.
Având în vedere cât de obosit sunt și cât de prost îmi merge în ultimul timp,
numai așa pot să fac asta și să nu înnebunesc.
Te înțeleg perfect.
E gata, nu?
Ai fost de acord cu interviul.
Asta e strada ta, nu?
Da, asta e.
Să-mi zici unde să virez, sunt obișnuit cu orașul, e teritoriu nou pentru mine.
Înțeleg. Mergi drept, vreo doi kilometri.
O să vezi semnele pentru școală în dreapta.
Am înțeles. Îți place să predai acolo?
Da, foarte mult. Ceea ce e foarte stupid.
- Îmi pare rău de copiii ăștia. - De ce?
Au cel mai bun profesor de literatură din lume.
Dacă așa ar fi, poate. Toată chestia asta,
m-a scos din școală în ultimele două săptămâni.
Mâine plecăm iar.
Trebuie să ne trezim în zori, să ajungem la aeroport.
- Rahat. Chiar așa? - Primești ce-ai cerut, omule.
Poți să rămâi aici, dacă vrei să scrii un articol despre câinii mei.
- Nu, e-n regulă. - S-ar putea să fie mai interesant.
Fă-ți o favoare, nu te aștepta la cine știe ce magie.
Sunt sigur că o să fie bine.
Romanță de campus.
Sincer să fiu, oamenilor din afară n-o să li se pară interesant.
Știți care-i marea spaimă a profesorilor de literatură creativă?
"Și-au întâlnit privirea... Lângă un butoi de bere."
Vreau ca naratorul meu să fie isteț și amuzant.
Știu, înțeleg.
Vrei să ai un narator isteț și amuzant.
Vă dau un pont,
puneți-l să spună lucruri istețe și amuzante uneori.
Mulțumesc.
- Te-ai descurcat bine. - Mulțumesc.
Cine urmează? Melissa.
De obicei, sunt mult mai bun de-atât.
Mi s-a părut c-ai fost grozav, se vede că studenții te plac mult.
Așa crezi?
Da, fii serios, știi că așa e.
Îți e foame?
Ce doriți de băut?
Eu vreau o Diet Rite uriașă, te rog.
Și eu vreau același lucru.
- Mă întorc imediat. - Mulțumesc.
Te superi dacă... O secundă.
Nu bei.
E o întrebare?
Nu, e o observație.
Am înțeles... Da, nu beau.
Dar poți să-ți comanzi orice dorești, stai liniștit.
Nu, e-n regulă.
Am mulți prieteni care au trecut prin programe pentru alcoolism...
Mi-au spus că mereu se simt inconfortabil când cineva bea în fața lor.
Din respect, mi-am luat ce ți-ai luat și tu.
Nu știu prea multe despre programele astea.
Din puțina mea înțelegere a fenomenului, din exterior...
Cei care sunt în programele astea de mult timp
pot să ignore și un narcoman care trage o linie din palma lor.
Da, da...
- Știi ce mi-ar plăcea să fac? - Ce?
Mi-ar plăcea să-i fac profilul unuia dintre voi, cei care mi-l faceți mie.
- Interesant. - E prea drăguț și pompos?
Probabil că da, pentru Rolling Stone.
- Dar ar fi interesant. - Așa crezi?
- Îmi cer scuze, omule... - Pentru ce?
Mă gândesc c-o să te întorci la New York, o să stai la birou
și o să modelezi conversațiile astea cum vei dori.
Pentru mine, e foarte deranjant.
De ce?
Aș vrea să modelez impresia pe care le-o vei face tuturor despre mine.
Nici nu sunt sigur dacă te plac sau nu.
Și aștept cu nerăbdare a văd dacă tu mă placi.
Poftiți.
Va veni și mâncarea, imediat. Altceva mai doriți?
- Nu, e bine așa. - Mulțumesc.
Despre ce e articolul ăsta, în mintea ta? Ce vrea Jann?
Cum e să fii cel mai discutat scriitor din țară,
- chestii de genul ăsta. - Am înțeles.
Cum înveți să faci asta?
- Ce anume? - Să iei interviuri.
E o școală pentru asta?
Da, am făcut opt ani la școala de interviuri.
- Ai luat și masterul? - Da.
Nu, nu... Sunt scriitor.
Bun, grozav.
Scriu ficțiune...
- Tocmai am publicat un roman. - Grozav.
Cum se numește?
- The Art Fair. - The Art Fair... Grozav.
Am avut și o colecție pe care am publicat-o acum câțiva ani...
Ești cam neliniștit din fire, văd.
- Nu, sunt bine. Tu cum ești? - Eu sunt îngrozit.
- Chiar așa? - Da, nu ești singur.
- Bine. - Vom trece prin asta împreună.
- Cred că va fi foarte distractiv. - Da.
Chestia cu turul...
Mi-ar plăcea să fac sex de câteva ori.
De obicei, când vine cineva la mine, o ia pe ocolite...
Și parcă... Nu știu, nu vreau să fac nimic.
- Cum adică? - Nu vreau să le zic
"Vrei să vii la hotel cu mine?"
Vreau să spună ele "vin cu tine la hotel".
- Unde e hotelul tău? - Ți-ar fi mai ușor, nu-i așa?
Nu vreau să pară că fac sex pe urma chestiei ăsteia.
Deși nu m-ar deranja deloc să fie așa.
Totuși, cred că-s foarte norocos că n-am făcut asta.
De ce?
- M-ar fi făcut să mă simt singur. - Singur? De ce?
N-aș avea nimic de-a face cu răsplata.
- Cred c-ar fi doar... - Faima ta?
Da, mă rog.
- Faima ta, spune și tu. - Da, da.
- Ești faimos. - Bine, cum zici tu.
Chiar ești. Dacă îți vor da atenție datorită lucrărilor tale,
având în vedere că munca ta e foarte personală,
ar însemna că te-au cunoscut deja când ți-au citit opera.
- Ce bine ai zis. - Mulțumesc.
Articolul va fi excelent, dacă vei lucra tu la el.
Vorbește cât vrei, mă scutești de o grămadă de efort.
Deci așa e într-o mașină adevărată. A mea parcă e mașină de tuns iarba.
Crezi că succesul tău a fost influențat de faptul că ești chipeș?
- Poftim? - Ești fotogenic.
- Arăți bine în poza de copertă. - Fii serios.
Dacă încep să gândesc așa, să vii să mă readuci cu picioarele pe pământ.
Cum adică? Dacă începi să te gândești la marketing?
Toate chestiile astea... Vrei interviu la Rolling Stone?
Vrei să faci aia? Vrei să faci ailaltă?
Mă tem că ce fac acum e prostituție.
Prostituție? De ce?
Parcă profit cumva, parcă aș vrea faimă,
lucruri care mă ajută să vând mai multe cărți.
- Bun. - Poți să citezi asta, dacă vrei.
Preferabil într-un context care să nu mă facă să par un bou.
Nu-ți face griji.
Apropo, va fi trimisă Annie Leibovitz pentru poze?
Nu știu sigur, e posibil. Să vedem cum iese reportajul.
Tu ești un tip arătos, ar trebui să-ți facă ție poză și să spună că-s eu.
Poate așa voi reuși să fac și eu sex.
O să bei toate astea?
Nu vreau să mă întorc. Păcat că n-au ladă.
Bună idee.
Ia și nalbele alea, te rog.
Bine. Una?
- Două. - Două, am înțeles.
O secundă. Bun.
Gata, cred că ajunge. Să mergem.
- Bună, Kim. - Bună, o să luăm astea.
- Te rog, plătesc eu. - Nu, nu trebuie să plătești tu.
Nu plătesc de la mine, am un cont de cheltuieli.
- Dacă insiști... - Da.
- Dacă am mânca așa mereu... - Da?
- De ce n-ar fi în regulă? - De ce n-ar fi?
În afară de căderea dinților și obezitate?
N-are nicio valoare nutritivă,
dar oferă o plăcere maximă la mestecare și înghițire.
Da, e ca reclamele seducătoare din divertismentul comercial.
Avem noroc, majoritatea divertismentului nu e foarte bun.
Sunt și câteva excepții, de exemplu, Greu de Ucis.
- Primul Greu de Ucis? Superb! - Nu, e chiar genial.
- Cel mai bun! Absolut.
Dacă e despre ceva cartea, e despre întrebarea "De ce?"
"De ce mă uit la toate rahaturile astea?"
Nu-i despre rahaturile respective, e despre mine.
De ce fac asta?
De ce consider că fac ceva caracteristic Americii?
Imediat ce vorbesc despre asta, îmi dau seama că sună foarte vag
și că e foarte reductiv.
Mie nu mi se pare deloc așa.
Da, dar n-am un diagnostic sau o rețetă de vindecare pentru noi...
Când zic "noi" mă refer la oameni ca mine și ca tine,
albi, clasa de mijloc, extrem de bine educați, cu slujbe interesante,
stând în fotolii scumpe, uitându-se la cele mai bune
și mai sofisticate echipamente electronice disponibile.
De ce ne simțim goi și nefericiți?
Am înțeles, un fel de Hamlet, cu program TV.
Nu zic că-i rău sau că-i pierdere de timp să stai la televizor...
E în același domeniu cu masturbarea,
e un mod plăcut prin care poți să pierzi câteva minute.
Dar dacă te masturbezi de 20 de ori pe zi,
dacă relația ta principală e cu mâna ta, ai o problemă.
Da, dar la masturbare măcar faci ceva activ.
E mai bine.
Dacă publici ce-o să zic, o să par un mare bou.
N-o să public, dar te rog să vorbești în microfon.
Da, îți folosești mușchii mâinii când te masturbezi,
dar mai important decât asta e că-ți rulezi un film în minte.
Ai o relație fantezistă cu cineva care nu există,
doar pentru a genera un răspuns neurologic.
Internetul se va dezvolta în următorii 10, 15 ani,
iar pornografia virtuală va deveni o realitate.
Va trebui să ne formăm un adevărat mecanism visceral
pentru a reuși să ignorăm plăcerea pură.
Nu știu tu cum te descurci, dar eu va trebui să plec de pe planetă.
Fiindcă tehnologia va fi din ce în ce mai bună,
va fi din ce în ce mai ușor, mai plăcut și mai la îndemână,
să stai singur, în fața unui monitor cu imagini
oferite de niște oameni care nu ne iubesc, ci ne vor banii.
E în ordine în doze mici, dar dacă asta va fi dieta principală,
- o să mori. - Nici chiar așa.
Într-un sens foarte intim, o să mori.
Pot să încerc și eu?
Da, dar să știi că durează puțin până te obișnuiești cu el.
Mulțumesc.
- Să-l pui aici. - Da, știu.
Pot să-ți folosesc baia?
Nu cred că-i ocupată.
N-ai televizor?
- Nu, nu am. - De ce?
Fiindcă m-aș uita tot timpul la el.
De fapt, nu m-aș uita tot timpul, dar ar fi deschis tot timpul.
Ar fi versiunea mea de șemineu, sursa de căldură și lumină
din colțul camerei, în care m-aș pierde din când în când.
Te-ai uitat mult la televizor când erai mic?
Da, foarte mult. Tu?
Eu... Da, da, m-am uitat.
Dar m-am mutat cu o femeie care nu a avut televizor.
Prima lună a fost un chin.
Am realizat ulterior că era foarte bine pentru mine.
- Ați rămas împreună? - A fost complicat.
De ce?
Eram cu o femeie care s-a mutat în Los Angeles,
deci ne-am despărțit, teoretic.
Apoi am început să mă întâlnesc cu o altă femeie.
Apoi am revenit la prima, am încercat o relație la distanță,
iar femeia numărul doi n-a fost foarte încântată.
- E mult mai ușor să ai câini. - Sunt sigur că e.
Nu faci sex, dar n-ai senzația că le rănești sentimentele constant.
Da, da, da.
Să fiu mai clar, mă refer la o relație strict platonică față de câini.
Am înțeles, o să pun accent pe asta în articol.
Tu nu ai pe nimeni?
Nu, nu mă întâlnesc cu nimeni, mi-am pierdut îndemânarea,
nici n-aș ști ce să spun.
Vrei să ai copii?
Cred că mi-ar plăcea să am, cândva. Tu?
Cândva, da.
Cred că scrisul unei cărți e asemănător cu creșterea copiilor.
Trebuie să fii atent.
E în regulă să fii mândru de munca ta,
dar cred că-i rău să vrei ca gloria să ajungă înapoi la tine.
Mie mi se pare că ești îngrijorat de perspectiva de a avea copii.
Nu cred că vreau să mai vorbesc despre asta.
- Dacă nu te superi. - E-n regulă.
Putem glumi despre sexul în timpul turului, dar cam asta e...
Mă gândeam c-ar fi frumos să ai cu cine
să împarți toate chestiile astea minunate.
- Asta-i tot. - Da.
În ultimele săptămâni, chiar mi-am dorit să fi fost căsătorit.
Serios?
Da, nimeni altcineva nu înțelege cu adevărat.
Pe prietenii care nu-s scriitori îi lasă mască poza publicată în Time.
Agentul și editorul sunt oameni buni, dar au interesele lor.
Îmi place să vorbesc cu tine, dar și tu ai interesul tău.
- Așa-i. - Cu siguranță nu coincide cu a mea.
Corect.
Da, ar fi frumos să fi fost cineva cu care să fi împărțit viața,
alături de care să-mi fi permis să fiu fericit și confuz.
O persoană pe care să o suni când te întorci la hotel.
Am o întrebare... Ai 30 de ani, de ce nu ești căsătorit?
Tu de ce nu ești căsătorit? Ai 34 de ani.
- Tu primul. - Bine.
Nu știu.
Mi se pare că e greu să îți asumi responsabilitatea rolului,
când știi că va trebui să-l joci 30 sau 40 de ani.
E greu să găsești pe cineva care, indiferent de starea ta mentală,
o să fie acolo, alături de tine.
Cineva care să se potrivească oricărui scenariu posibil.
Nu știu...
Nu pot să mă exprim la fel de bine ca tine,
mă refer la stările mentale.
Știu doar că sunt greu de suportat.
- Nu prea cred. - Ba da.
De ce spui asta?
Când vreau să fiu singur, de exemplu când scriu,
chiar vreau să fiu singur.
Cred că atunci când te dedici unui lucru,
una din consecințe este că devii foarte conștient de sine.
Ajungi să folosești oamenii...
Să-i vrei alături numai când îți convine, apoi să-i alungi.
Ăsta e un lucru care ține de faptul că ești scriitor, conștiența de sine.
Are și aspecte pozitive.
Dar are și aspecte toxice, paralizante și extrem de dăunătoare psihic.
Da, par mult mai rele astea negative.
Îmi faci o favoare? Îmi spui ce-i cu posterul ăla?
- Cel cu Alanis? - Da.
Nu știu, sunt și eu la fel ca toată lumea. De ce?
Înțeleg, e drăguță, dar e singurul lucru de acolo.
E drăguță, într-un mod foarte uman, foarte defectuos.
Are vocea pițigăiată, de o tonalitate orgasmică.
Uite care-i chestia...
Multe femei din reviste sunt drăguțe într-un mod care nu-i deloc erotic,
fiindcă nu seamănă cu nicio persoană pe care o cunoști.
Așa-i.
Nu ți le poți imagina plătind la un tonomat sau mâncând un sendviș.
Dar pe Alanis Morissette mi-am imaginat-o mâncând cu poftă un sendviș.
- Mi se pare absolut încântător. - Cum ai dat de ea și de muzica ei?
Ascultăm un radio de doi bani și au pus melodia "I Want To Tell You".
Se numește "You Oughta Know", dar am înțeles.
Nu înțeleg.
"I Want to Tell You" e o carte scrisă de O.J. Simpson.
- Am înțeles, mare diferență. - Da.
N-ar fi amuzant dacă O.J. ar fi cântat "You Oughta Know",
iar Alanis Morissette ar fi scris o carte despre cum n-a ucis doi oameni?
Frate...
Dacă toată agitația asta mi-ar oferi cinci minute la un ceai cu ea...
De ce nu îți dai interesul, poate ar vrea să te întâlnească.
- Serios? N-aș face niciodată asta. - De ce nu?
Aș fi îngrozit! Tu ai face așa ceva?
Dacă aș fi în locul tău, da.
O întâlnire cu Alanis Morissette? Ce aș putea să spun?
Bună, domnișoară Morissette. Cum e să fii tu?
Nu știu.
Taci și lasă-mă în pace!
- Asta-i vocea aia pițigăiată! - Și orgasmică!
Dar te-ai duce dacă te-ar suna ea.
"Dave, sunt la hotelul Drake, în Chicago, hai să bem ceaiul ăla!
Va crea o impresie ridicolă, va părea că mă folosesc de Rolling Stone
doar ca să...
- A fost folosită pentru lucruri mai rele. - Da, aș face-o.
- Aș face-o fără ezitare. - Bun.
Aș transpira pe drum, mi-aș umple gura cu dropsuri mentolate...
M-ar speria de moarte, mi-ar lăsa sechele o săptămână.
Dar aș face-o, fără să ezit.
- Ești fericit? - Da, te-am și înregistrat.
- E oficial. - Bun.
Îmi place să vorbesc cu tine despre chestiile astea.
- Dar trebuie să ne trezim devreme. - Serios? Cât e ora, 10?
- Cred că-i 11:30, cap sec. - Rahat! Îmi pare rău.
Nu mi-am dat seama când a trecut timpul. La cât vrei să te iau mâine?
Unde pleci?
E un motel în apropiere, cred că e Days Inn.
Nu vrei să stai acolo, crede-mă. Am o cameră în care poți rămâne.
N-aș vrea să deranjez.
Nu-mi mulțumi, nu-i cine știe ce.
Bine.
E grozavă camera, mulțumesc.
Stai să dau chestiile astea la o parte.
- Bine. - Confort maxim.
Mulțumesc.
- Sigur trebuie schimbat cearșaful. - E bine și așa, mulțumesc.
- Aruncă-l unde o fi. - Bine, uite-l.
Prinde de partea asta.
Vrei să schimbi pernele sau le lași așa?
Nu cred c-o să iei vreo boală incurabilă.
- E-n regulă. - Am penicilină.
- Bun, e bine așa? - Da.
Fă-mi o favoare, lasă ușa deschisă pentru câini.
Le place să se plimbe din cameră în cameră noaptea.
Dacă ușa-i închisă, nu se lasă până n-o dărâmă.
- Serios? - Da.
- Bun, am înțeles. - Bine, noapte bună.
- Noapte bună. - În regulă.
Salut, amice. Ce mai faci?
Bun, bun.
Mulțumesc, gata.
Gata, gata. Noapte bună.
Salut!
Dacă vrei cafea, e acolo.
Nu-mi trebuie cafea să mă trezesc.
Dar țigările...
Tutunu' e frate cu plămânu'!
Vrei să împărțim asta? E ultima.
Nu, mulțumesc.
Poftim.
Mi PopTart es su PopTart.
- Mulțumesc. - Gustă.
- Nu-i așa că-i delicioasă? - E foarte bună.
Aia-i o fabrică Mitsubishi.
Industria agricolă e dezvoltată aici, sunt și Ro-Tech și Anderson Seeds.
De ce ești aici și nu în New York?
De fiecare dată când merg la New York sunt prins în chestia asta...
E o constelație de ego-uri, în variate stări de ascendență și descendență.
Da... Scuze, trebuie să fac și asta.
Bine.
Să te întreb ceva... Ce-i cu bandana?
Cum adică?
Lumea crede că așa rezonezi cu generația mai tânără.
Chiar așa?
Nu văd prea mulți tineri cu bandană pe cap.
Mi-aș fi dorit să nu aduci vorba despre asta.
Îmi cer scuze. De ce?
Fiindcă acum cred c-ar putea fi percepută ca un gest intenționat.
Dacă n-o mai port,
e din cauză că accept presiunea socială, că fac o alegere comercială.
Sau fac ce vreau, chiar dacă e percepută ca o alegere comercială?
Mi-ai dat de gândit acum.
Scuză-mă.
De când le porți?
De când am fost în Tucson. Erau mereu cel puțin 37 de grade Celsius.
Transpirăm mult și ajungea în mașina de scris, care era electrică.
Eram mereu speriat că o să mă curentez.
La un moment dat, am realizat că mă simt mai bine când o am pe cap.
Știu că e un mecanism de apărare, când sunt anxios mă ajută să-mi revin.
E destul de ciudat că oamenii cred că mă definește.
E mai degrabă o slăbiciune,
un semn că recunosc teamă c-o să-mi explodeze capul.
Am înțeles.
Părinții tăi sunt academicieni, amândoi?
Da, tata a făcut Filozofie, iar mama Engleză.
Ai tăi?
- Ai mei? - Da.
Tata lucrează în publicitate, iar mama e pictoriță.
Când s-au despărțit, eu m-am mutat în Soho cu ea,
iar fratele meu s-a mutat cu tata.
- Se pare că e o poveste aici. - Da, tocmai am scris-o.
Cum a fost copilăria într-o astfel de familie?
Parcă eu îți luăm interviu ție.
La ce vârstă ai început să scrii ficțiune?
La 21 de ani, undeva pe acolo.
Serios? Nu înainte?
Cred c-am început un roman despre Al Doilea Război Mondial la 9 ani.
- Serios? Ai fost foarte ambițios. - Da, mulțumesc.
A fost printre cele mai bune opere pe care le-am scris.
Era despre oameni supradezvoltați, cu puteri,
care voiau să invadeze buncărul lui Hitler.
Frumos.
În facultate am scris câteva lucrări pentru alții.
Serios? Te plăteau pentru ele?
- N-aș zice chiar așa. - Atunci, cum?
- Era un sistem complicat de răsplată. - Am înțeles.
Le citeam două sau trei lucrări, să le înțeleg stilul.
La un moment dat, am realizat că-s bun la asta.
Sunt un falsificator foarte ciudat.
- Pot să par că sunt oricine. - Asta mă sperie puțin.
E foarte probabil să vreau să-ți intervievez și părinții.
- Pentru ce? - Studiu biografic.
Înțeleg...
Îți cer să nu o faci.
- Serios? - Sunt foarte retrași.
- N-aș vrea să-i deranjez. - Bine.
Deci... Nu, n-ai voie.
Bun, n-am voie.
Îmbarcarea pentru zborul 54 către Minneapolis are loc acum.
Locuri de muncă nașpa, zici?
Am fost paznic la o companie de software, trei luni și jumătate.
- Serios? - Aveam o uniformă de polistiren,
Mă plimbam pe holuri luminate de neon, cu un baston în mână,
dădea raportul prin stație din 10 în zece minute.
"N-avem probleme la biroul ăsta."
Eram ca-ntr-un roman prost din anii '60, despre autoritate fără însemnătate.
Și te gândeai "Doamne, am scos două cărți la 20 de ani și uite ce fac."
Nu, unul din lucrurile care-mi plăcea la slujba aia
- era faptul că nu gândeam. - Serios?
Da, era ceva de genul... "Uite o placă de rigips pe tavan."
Și după asta? Ai făcut altceva?
- Asta a fost cea mai nașpa. - Care?
- Înregistrează. - Înregistrez deja.
Eram băiatul cu prosoapele la clubul de sănătate ChiChi.
Nu-mi ziceau așa, dar exact asta eram.
Ocazional, trebuia să verific legitimațiile oamenilor.
Într-o zi eram acolo și am văzut că a venit după prosop un tip,
un scriitor care a câștigat premiul Whiting în același an cu mine.
- Doamne! - Da.
Și eu stăteam acolo...
Am fost pe podium alături de tipul ăsta,
unde am primit premiu de la Eudora Welty.
Și după doi ani, eram acolo...
E prima dată când m-am ascuns de cineva pentru a-l evita.
- Te-ai băgat sub masă? - Da, ceva de genul ăsta.
- Ai crezut că ești terminat? - Da, am crezut că mi s-a dus viața.
Asta a fost după ce ai lucrat cu sinucigași?
- De unde știi asta? - Am citit undeva.
La McLean a fost, nu? Cât ai stat acolo?
- Am fost acolo opt zile. - Pentru ce?
Fiindcă îmi era frică, nu voiam să fac vreo prostie.
Bine.
Am avut un prieten în liceu, a încercat să se sinucidă
stând în garaj, cu mașina pornită.
N-a murit, dar și-a făcut creierul praf.
Știam că dacă cineva nu-i în stare să se sinucidă calumea, eu sunt ăla.
Bun, erai la 20 și ceva de ani.
- Aproape de 30. - Așa, aproape de 30.
Sufereai fiindcă doreai să devii un scriitor de succes?
Diagnosticul cel mai simplu ar fi depresia.
Bine.
Tot egoul meu era în ce am scris.
E singurul lucru pentru care am primit răsplata.
Mă simțeam prins în capcană, limitat.
"Mi-a trecut timpul, s-au dus cinci ani, trebuie să trec mai departe."
"Nu vreau să trec mai departe."
Mă simțeam blocat.
Și nu datorită faptului că beam.
Simțeam că viața mi se terminase la 28 de ani, era un sentiment groaznic.
Nu voiam să simt asta, încercam să-mi distrag atenția cu orice altceva.
Beam foarte mult, făceam sex cu persoane necunoscute.
Uneori, nu beam deloc, două săptămâni.
În schimb, alergam 15 kilometri în fiecare dimineață, eram disperat...
În stilul american, rezolv totul cu acțiuni radicale.
Și uite că acum promovezi cartea asta foarte lăudată.
Nu-i rău.
David, ce se întâmplă e drăguț.
Dar nu e real.
Trebuie să mă ia o escortă, să mă ducă la întâlnire.
Când aud "escortă" îmi imaginez o gheișă frumoasă.
Da, da, sigur.
Te duce la librărie, apoi la hotel,
îți merge pe spate, iar apoi ți-o trage până-ți sar ochii din cap.
- Cred că ea e. - E exact cum mi-o imaginam.
- Domnule Wallace! - Spune-mi Dave.
- Te-am recunoscut din poză. - Bine.
Eu sunt Patty Gundersson, bun venit în Minneapolis!
- Mulțumesc, Patty. - Bună, eu sunt David Lipsky.
Bună! David și David, ușor de reținut.
Oricum, suntem în orașul gemenilor.
Abia ne-am cunoscut, scrie un articol despre acest tur.
- Mergem? - Sigur, haide!
- Cum îți merge azi, Patty? - Îmi merge bine, vouă? Cum ați zburat?
N-o să-ți vină să crezi câți oameni faimoși am condus.
Shirley MacLaine, de exemplu, când era în tur.
Și Ron Wood, de la Rolling Stones.
Da, sigur.
Peter O'Toole. Doamne...
E foarte slab, dar încântător.
- Uite statuia lui Mary Tyler Moore! - Da.
- Vreți să oprim? - Nu, e în regulă.
- Mulțumim. - Sigur?
Toți cei care vin aici vor să vadă mai întâi
unde și-a aruncat Mary Tyler Moore pălăria în aer.
E una dintre cele mai mari atracții. Sigur nu vreți să opresc?
Sigur, e-n regulă. Mulțumim.
Mai sexy de-atât nu va fi turul, stai liniștit.
- Domnule... - Lipsky.
L-I-P-S-K-Y.
Aveți rezervată o cameră standard.
- Și domnul Wallace? - Da.
Aveți o cameră cu pat dublu. (paturi gemene)
Da, da, Anita și Consuela.
Poftim?
Bun, omule. Ne vedem, mă duc să dorm puțin.
Bine.
Ce a spus despre zvonurile cu heroină?
N-am vorbit despre asta încă.
Ce mai aștepți?
Ce vrei să-l întreb? "E adevărat că bagi heroină?"
Da, despre asta e reportajul tău.
Bine, dar e greu.
- De ce, fiindcă îl simpatizezi? - Păi... Da.
David, trebuie să-l presezi!
Fii nesimțit dacă trebuie, nu-i ești prieten.
- Ești reporter! - Am înțeles... Pa.
Aici e.
Sunteți gata?
Uite-l!
Nu-mi vine să cred c-ați venit.
- Cum să nu! Bună. - Bună.
- Nici nu mă gândeam să nu vin. - Bună.
- Sunteți masochiste, amândouă. - Da, așa-i.
El e Dave Lipsky, reporter la Rolling Stone.
Bună.
- Ea e Julie. - Bună, încântat de cunoștință.
La fel și eu.
Ea e Betsy. Am fost la facultate împreună.
Frumos! Încântat, Betsy.
Julie, tu cum l-ai cunoscut?
Și, Julie, cum... ?
Julie...
Pornește-l, e pornit, nu ?
- Da, de ce ? - Dă-i drumul.
Am s-o fac eu.
- Julie mi-a scris o scrisoare ca fan. - Serios ?
Am făcut-o. Da.
Eram editor de carte în City Pages, și i-am scris o scrisoare ca fan.
Julie a lucrat cu mulți scriitori.
Da, a fost o discriminare.
Și apoi ne-am dat seama că ne plăcem reciproc ca persoane.
Serios.
Așa s-a întâmplat și între mine și Jon Franzen.
- Serios ? - I-am trimis o scrisoare ca fan.
Se pare că scriitorii noștri se topesc când sunt flatați.
Ai putea încerca cândva asta.
- Dacă vrei să... - Da, am înțeles.
- Foarte subtil. - Da.
- Prietenii prietenilor, ce au prieteni. - Da.
- Da, care, la rândul știu... - Prăjituri ?
- Nu, mulțumesc, Betsy. - Nu, mulțumesc.
- Bine, nu ? - Prăjiturele ?
- Serios ? - Da.
Am jurat să păstrez secretul.
Sigur nu vrei...
Ceva de băut ?
Ai cumva scuipat artificial ?
- Ce ? - Nu știu de ce râdeți.
E un produs farmaceutic.
- Stai... - Numit Xero-Lube.
- E la fel de salivă artificială ? - Da, așa e.
- Serios ? - Da, David.
Dar e mai bună pentru că lubrifiază.
- Serios ? Nu faci asta...
- Înțeleg. - Plescăiala asta.
- Poți s-o faci pentru Rolling Stone ? - Da, desigur.
Am să-mi amintesc asta.
În turul următor îmi voi aduce o cutie.
Între timp, ce ai vrea ?
Numai apă cu gheață, vă rog. Mulțumesc.
Ești scriitoare de ficțiune ?
- E neoficial, apropo. - Bine.
- Ești scriitoare de ficțiune ? - De fapt, sunt poetă.
Serios ? Aș putea să citesc ceva ?
Mi-am publicat prima poezie în The Kenyon Review.
- Serios ? Este... - Da.
- Felicitări. - Mulțumesc.
Scuze, nu vreau să par o primadonă,
dar am putea sări peste "Întrebări și răspunsuri" ?
Da, sigur. Orice te face să te simți mai confortabil.
- Mulțumesc. - Sigur.
Mereu întreabă lucruri gen... "De unde ai ideile tale ?"
Așa e.
Nu știu, un abonament la Time Life
costă 17,95 pe lună, nu ?
Bine, e timpul.
Bine.
- Gata. - Da.
- Aici începe căderea liberă. - Vei fi bine.
Asta-i ultima oprire din acest turneu de promovare,
și suntem norocoși să-l avem cu noi.
Doamnelor și domnilor, bun venit la The Hungry Mind,
David Foster Wallace.
- Bună. - Bună.
... Mama mea.
Nu îi arăți mamei tale nimic ?
- Mi-e rușine c-am spus-o. - Dar e foarte dulce.
Da, corect ? Vezi ?
Ăsta ce-ar trebui să fie, un computer ?
Nu, e un chip fericit.
- Pot șterge cu corector dacă vrei. - E în regulă.
E cartea ta. Bine.
- Vechitura asta ? - Te deranjează ?
Nu mă deranjează,
dar cea nouă e mult mai bună.
Grozav.
Cred că am înțeles... că ei vor să fiu bun.
Înțelegi ? E o provocare...
E ca și cum ai da înapoi în acel mod
care mă face să mă simt tot mai bine.
- Te rog să ne spui... - Nu e nimic de spus.
Bine, cum s-a întâmplat ?
- Bine. - Bine.
Nu puteam fi Dave Wallace mereu,
pentru că era Dave Wallace peste tot.
David Rains Wallace a scris în The New Yorker.
- Nu știu dacă vă amintiți. - Da.
Și dintr-o dată într-o zi, Fred Hill m-a întrebat...
- Da. - "Care-i al doilea tău nume ?"
"David Foster Wallace". Și așa a fost.
- Asta-i povestea ta ? - Da.
E cea mai nasoală poveste spusă de un supererou pe care am auzit-o.
- Nu spun c-a fost o poveste de origine - Ceva de genul Bookman.
Dave, ții minte profesorul cu care a discutat în Tucson ?
Da, Nemesis al meu și nu-i voi spune numele.
- Haide. - Nu, m-am comportat prostește.
Și cred că,
eram de needucat.
Cred că nu eram neplăcut la ore.
Serios ?
- Erai destul de neplăcut. - Bine, Betsy.
- Serios. - Betsy...
Mi-a plăcut.
- Betsy asta e... - Ei i-a plăcut.
Este un fapt important.
- A fost plăcut de neplăcut. - Bine.
- Mulțumesc. E un citat grozav. - Sigur.
- Dacă vrei să citezi ceva. - Am să intervievez și profesorul.
Era plăcut de neplăcut.
Mă trezesc foarte devreme pentru interviul radio.
Așa că poate ar trebui să plecăm.
Asta înseamnă că și eu trebuie să mă trezesc devreme.
Poți să faci ce naiba vrei.
Știi ?
Poți să te culci mai târziu, dacă vrei.
- Atunci vă ducem la hotel. - Da.
- Plătesc eu ? - Cer nota de plată.
- Haide. - Nu, acum plătesc eu.
- Nu trebuie. - De data asta plătește Jann.
- Nu, plătesc eu. - Cine-i Jann ?
- Jann ? - Jann e șeful.
Nu, plătesc eu. Mi-a făcut plăcere să vă cunosc.
- Dl Rolling Stone. - Da.
Și sunt aici ca să-ți reamintesc
Dezastrul lăsat când ai plecat
Nu-i corect să-mi negi
Pe crucifixul ce mi l-ai dat
Tu, tu, tu ar trebui să știi
Arăți minunat...
Poți închide fereastra ? E frig al naibii.
Îmi pare rău, nu pot.
E turul nostru hipotermic de fumat din Midwest.
- Turul hipotermic de fumat ? - Da.
- Îmi place. - Mulțumesc.
Sună de parcă Dave ar spune ceva.
Da ?
M-ai uitat, domnule ipocrit ?
Nu-mi place să te deranjez în mijlocul cinei
A fost o palmă pe obraz...
- Mulțumesc, doamnelor. - Da, sigur.
- Da, vă mulțumesc foarte mult. - Sigur.
- Da, mulțumesc. - Ce faceți mâine ?
- Nu știu încă. - Da.
- Ei bine, contactați-ne dacă doriți. - Vom fi aici.
- Bine. - O voi face.
- Mulțumesc fiindcă ați venit. - Mulțumesc.
- A fost o plăcere, Julie. - Pe curând.
- La revedere, Betsy. - Pe curând.
- La revedere, David. - La revedere.
A fost distractiv.
- Da, a fost frumos. - Da.
- Mi-e foame. - Încă ?
Da, e îngrozitor când se întâmplă.
Și...
Cum te simți ?
Oamenii se bat să intre. Șir lung de așteptare să te impresioneze.
Cred că având o audiență de fete foarte frumoase
care să-ți acorde toată atenția și să le placă ceea ce spui,
e foarte plăcut, cred, la nivel de simplu mamifer.
Știu. De ce asta ?
Cred că fetele frumoase sunt ceea ce noi ne dorim cel mai mult
ca să ne acorde atenție.
Sunt în primul rând, cu ochii pe tine.
Cred că prietena mea e îndrăgostită de tine.
- Haide. - Nu, serios.
Nu, nu e.
Cred că este.
Cred că-i place scrisul tău mai mult ca al meu.
Asta e supărător.
Dă-o la telefon.
- Ce ? - Dă-o la telefon.
Nu.
Nu știu.
Probabil doarme, oricum.
Te rog ?
- Alo ? - Bună.
Ce mai faci ?
Bine... Te-am trezit ?
Nu. Citesc Infinite Jest.
- E uimitor. - Bine.
Aici e cineva care vrea să vorbească cu tine.
Poți aștepta o secundă ?
- Cum o cheamă ? - Sarah.
- Sarah ? - Da.
Bună, Sarah, sunt Dave Wallace.
Încântată să te cunosc la telefon.
Și eu sunt încântat să te cunosc la telefon.
- E implicat David ? - Stai să-l întreb.
Ești implicat ?
A întrebat ea asta ?
- Sunt sigur, că e. - Bine.
- Nu-l pot veghea non stop. - Sarah ?
Bine.
- Ce faci în seara asta ? - N-o întreba asta.
Glumești, Dumnezeule !
Da, e uimitor.
- La ce parte ești ? - Pagina 69.
- Ai parcurs un drum lung. - Bine.
Știu, n-o pot lăsa.
- Mulțumesc. - Eu mulțumesc. Este...
E foarte măgulitor.
Da, e adevărat.
- Despre ce naiba-i vorba ? - Ce ?
Ai vorbit cu el o jumătate de oră.
N-a fost o jumătate de oră.
Da, au fost 25 de minute. Am cronometrat.
Trebuia doar să-l saluți.
David ?
David, trebuie să plecăm. Ne așteaptă escorta.
- Bună. - Bună.
Scuze.
Am fost blocat în această orgie de rahaturi.
E o transmisie simultană
de Falcon Crest, Magnum P. I. Și Îngerii lui Charlie.
- Bine. - Perfect, pentru dependenți.
- Voi fi gata într-o secundă. - Bine.
Sună acum pentru a comanda
și obține gratuit acest videoclip cu instrucțiuni complete
și 16 exerciții abdominale.
Plus 20 de minute cu exercițiile mele de aerobic.
Asta-i tot ce ai nevoie.
- Haide, intră. - Te duci tu dincolo ?
- Da, sigur. - Mulțumesc.
Ei bine...
Mergi așa îmbrăcat ?
Pentru un interviu la radio ? Da.
Bună, sunt Dave, Dave Wallace.
Știu cine ești.
Secretarul meu, domnul Boswell.
- Dle Boswell. - Foarte inteligent, bună.
Pe aici.
Înregistrăm digital, sper să fie în regulă.
Trebuie să răspundem cu "da" sau "nu" ?
- E foarte amuzant. - Da.
- Ce ? - Hei.
- Chiar faci treabă cu asta ? - Da.
Te va întoarce cu 20 de ani, să ții minte asta.
Vei fi bine.
Oaspetele meu de azi e David Foster Wallace,
care a apărut în lumea literară
cu romanul său de 1079 de pagini
și 1,5 kg...
Infinite Jest.
Jay Mclnerney l-a numit
"Ceva de genul un șasiu Vonnegut
înfășurat în straturile post milenarismului Zola ".
David Foster Wallace, bine ați venit la show.
Mulțumesc, mă bucur să fiu aici.
Ai spus că te-ai văzut, citez...
"O combinație de timiditate incredibilă și egocentrism. "
Cred, c-am spus și "exhibiționism".
Ce ai vrut să spui ?
Cred că a fi timid înseamnă a fi absorbit până la un punct
care face dificil să fii cu alte persoane.
Dificil pentru tine sau pentru ceilalți ?
Cred că puțin pentru toți.
- A fost minunat ! - Da ?
Am ascultat întregul show. A fost foarte interesant.
- Mulțumesc. - Va trebui să-ți cumpăr cartea.
- Da, îmi pare rău. - Nu !
- Nu a fost minunat ? - A fost minunat.
Aveți restul zilei liber,
unde ați vrea să mergeți ?
Știi unde este Mall of America ?
- Da, știu. - Minunat.
- Da, știu. - Da.
Am vrut să scriu ceva care avea textura
a ceea ce este acum viața americană.
- Acest tsunami de lucruri ce vin la tine. - Da.
- Nu cred că e greșit. - Nu.
Nici eu nu cred. Deloc.
Deși este...
Puțin cam greu, nu ? Greutate chibzuită.
Prietenul meu a zis că atunci când lovește veranda sună ca o bombă.
Da, exact.
Cine crezi că-s cititorii tăi ?
Liceenii ?
Cei mai interesanți par sunt tinerii. Ceea ce înțeleg.
- E o carte pentru bărbați. - Da.
E și o carte pentru tocilari, despre singurătate.
Te poți aștepta ca cineva dispus să citească foarte mult,
o carte de mii de pagini,
să fie cineva cu probleme de singurătate.
Da, așa e.
Despre asta crezi că-i cartea ?
Despre singurătate ?
Cred că e un fel de tristețe pentru cei sub 45 de ani.
Are ceva de-a face cu plăcerea, realizările și divertismentul.
Ca un fel de vid în mijlocul a tot ceea ce se întâmplă.
Și am speranța că unele părți ale cărții
realizează conexiunea cu terminațiile nervoase.
Dacă citezi ceva din astea...
Fă-mi o favoare și spune că asta-i ce sper de la carte, da ?
- Asta intenționează cartea. - Da.
Nu pretind că s-a și întâmplat.
Bine.
Criticul Walter Kirn în New York Magazine.
- Ai auzit de el ? - Am auzit ceva, n-am citit.
N-ai citit ?
A fost decisă "Câștigătoarea de anul viitor. "
Cum te simți ?
- Cum mă simt ? - Da.
Aplaud gustul și discernământul.
- Ce vrei să spun ? - Tu ce-ai simți ?
Ce-aș simți ?
Că ceva ce știam că-i foarte bun
a fost validat de altcineva.
Tot ce știu e că a fost cel mai bun lucru făcut între 1992 și 1995.
Dacă l-ar fi urât toată lumea, n-aș fi încântat.
Nu cred că aș fi fost nici devastat.
Când scrii literatură grea nu vinzi nici mult
și din moment ce suntem animale umane cu orgolii,
te mulțumește faptul din următoarea ecuație.
Dacă ceva se vinde bine
- atrage atenție multă. - Da.
- Trebuie să fie nasol, nu ? - Da, sigur.
Ironia e că, dacă tu crezi că se vinde bine, vei primi multă atenție.
Același mecanism pe care-l folosești ca să te întărești
- când crezi că nu vinzi... - Nu mai funcționează.
- E acum legătura întunecată... - Da.
Și când se întâmplă, ai dat-o în bară.
Nu poți câștiga.
Nu înțeleg cum pot fi pierdute.
- Da. - E în direct.
Da, firește. Tocmai am trecut de food court.
Da.
Prin parcul de distracții.
- Prin magazinul de ceasuri. - Da.
- Nu te duce la acvariu. - Exact.
Dacă vezi bomboane, ai mers prea departe.
Hei ! Alo ?
Hei !
- Bună. - Bună.
Mă bucur să te văd.
Mulțumesc pentru că ați venit aici.
- Da. - Îmi place, știu.
- Bună, Betsy. - Grozav.
- Ce mai faci ? - Foarte bine.
Ce-i The Juror ?
E cu Demi Moore și John Griffin.
- Grozav. - Da.
- Happy Gilmore ? - Nu.
Ce ? Nu, e cu Adam Sandler.
- Da. - Dar Broken Arrow ?
E despre un fraier. Totul explodează.
De fapt l-am văzut.
- L-ai văzut ? - Da.
Un om pe sufletul meu.
Dar mi-ar plăcea să-l văd din nou, dacă vreți.
Nu, putem vedea altceva.
Da.
E fantastic.
- Oribil. - Glumești, nu ?
A fost cel mai rău...
La final când acel lucru a trecut prin Travolta.
- Ți-a plăcut ? - Cel mai prost film din viața mea.
- A salvat omenirea, Betsy. - Nu a făcut-o.
- Ai milă. - A făcut-o mai rea.
- A schimbat-o. - A făcut-o mai rea.
Ce facem acum ?
Aveți televizor ?
Da.
Cine știe ? Presupun că știi.
Am văzut că programul de alaltăieri.
Îl știu pe tipul ăsta.
Stai... pe care ?
- Care-l joacă pe Letterman. - Da ?
- Îl știi ? - Da.
Am fost împreună în Amherst.
- Nu ! - Da.
A fost prietenul tău ?
L-am urât atât de mult.
Sigur că da.
Vrea cineva ceva de băut ?
- Sunt bine, mulțumesc. - Nu.
- Nu ? - Sunt bine, mulțumesc.
E și bere în frigider.
Apă minerală e bine, mulțumesc.
De ce l-ai urât ?
E o rețetă foarte simplă.
El era foarte popular iar eu nu.
Era o ofensă fundamentală.
Uită-te la el acum.
Hei.
Hei !
Ți-am adus ceva.
- Mi-ai adus ceva ? - Da.
Ce este ?
E cartea unde ți-ai publicat poezia.
- Uimitor. - E acolo.
- Hei ! - Uite ce urmează.
Alger, cu Hedy Lamarr, l-ai văzut ?
- Nu. - E unul din cele mai bune.
Și Hedy Lamarr e fascinantă.
A inventat salturile de frecvență.
- Nu. - Da.
Sigur o voi...
Mă întrebam...
Când mă întorc la New York, dacă am întrebări despre cum
era Dave la școală, pot să-ți trimit un e-mail ?
Sigur, dacă Dave e de acord.
Sunt sigur.
Grozav, îmi dai adresa de e-mail ?
Sigur. Da.
Grozav. Mulțumesc.
O poți scrie pe cartea ta.
- Mulțumesc. - Poți citi ?
Văd literele, bine.
- Mulțumesc. - Sigur.
- Bei de la robinet ? - Da.
Bine, grozav.
Ce faci ?
Ce ?
Te-am văzut c-o frigi cu Betsy.
O frig cu...
Vorbeam cu ea.
David, te-am văzut.
I-ai cerut adresa...
Nu, i-am cerut adresa de e-mail
în caz că am întrebări despre ceea ce scriu despre tine.
- Serios ? Bine. - Da, serios.
- Tu ce... - Ce ?
Nu vreau să vorbească cu tine.
- N-o voi contacta. - Uite...
Ți-am spus că eu și Betsy eram împreună la școală.
- Cel puțin... Uită-te la mine. - O fac.
Nu, n-o faci.
Măcar ai putea să-mi arăți puțin respect
și să nu-i faci avansuri în fața mea.
Dave, regret dacă a părut așa. N-am intenționat.
De ce-aș vrea să mă încurc cu cineva ce locuiește în Saint Paul ?
Nu știu.
Deja ești încurcat cu cineva care locuiește în Los Angeles.
Bine.
Sunteți bine ?
Da, totul e bine, mulțumesc.
Bine.
Las-o în pace.
Fii băiat cuminte.
Ce am pierdut ?
Totul.
Totul ? Pare a fi o exagerare.
Nu !
Nu, nu, nu !
Noapte bună.
Plătesc eu.
E în regulă, pun pe decontul meu de cheltuieli.
Da, și eu, am spus că plătesc eu.
Mulțumesc.
Hei...
Noapte bună.
- Ai flirtat ? - Bineînțeles că nu, Sarah.
O luase razna.
Tu faci asta, David, știi ? Nici măcar nu-ți dai seama.
- Ce fac ? - Ești un flirteur compulsiv.
Văd că ești de partea lui.
- Nu. - Da, ești.
Cred că sunt foarte obosit, bine ?
Trebuie să închid.
David ?
- Bună dimineața ! - Bună.
Cum suntem în dimineața asta ?
Ce mai faci, domnule ?
Cred că o să stau în față.
Bine, stai să-mi
iau lucrurile.
Gata.
Ce ?
Nu te-ai gândit să notezi unde am parcat mașina ?
Nu, bine ?
Scuze, am gafat, bine ? Sunt un dezastru.
Nu toată lumea poate fi strălucitoare ca tine.
- Ce-i cu tine ? - Ce naiba e cu tine ?
E ceva fals în abordarea ta.
Ce anume "fals" ?
Cred că e parte din strategia ta socială.
În ce sens ?
Încă mai simți că ești mai deștept decât ceilalți.
- Serios ? - Da.
Te comporți ca într-un joc softball de copii.
Dar păstrându-ți lovitura puternică
ca să fii mai competitiv pentru copii.
- Când ? - Aici.
Acum, în ultimele trei zile. Face parte din strategia ta socială.
Ești complicat, știi ?
Este atât de evident, modul cum îți reții inteligența
pentru a fi cu oamenii care sunt mai tineri și mai puțin agili ca tine.
Asta m-ar face un nenorocit.
Ei bine...
Nu cred că scriitori sunt mai inteligenți ca ceilalți.
Sunt, probabil, mai convingători în prostia lor
sau în confuzia lor.
Cred că unul dintre lucrurile care m-au făcut mai inteligent
e că n-am crezut că sunt mult mai inteligent decât ceilalți.
Sigur.
În unele privințe, alții sunt mult mai inteligenți ca mine.
Și trebuie să-ți spun...
- Mă face să mă simt singur. - Ce ?
Unele din lucrurile pe care ți le-am spus sunt adevărate.
Cred că am fost curajos.
Nu, absolut.
Am scris multe ca să știu.
- Poți scrie în 100 de moduri diferite. - Da.
În nouăzeci din ele trec precum un monument al prostiei.
Și acum mi se pare că dacă le citești...
"Ce interesant personaj a adoptat Dave
- pentru acest interviu." - Nu, nu spun asta.
Asta nu a fost ceea ce am spus,
Dacă o puteam face prin e-mail, dacă aveam acces la biblioteca mea,
dacă aș fi putut găsi lucruri...
Visul meu pentru tine ar fi fost să redactezi să mi-l trimiți
și să mă lași să-mi rescriu citatele.
Ceva ce sigur nu vei face. Dacă sunt într-o cameră,
singur și am timp, pot fi foarte inteligent.
Da, cred că sunt genial și talentat.
Nu vreau să-ți par nesincer.
- Nu ? - Nu sunt un idiot.
Da, pot vorbi inteligent cu tine despre lucruri,
dar nu pot ține pasul cu tine.
Asta-i o prostie.
Crede-mă, nu încerc să spun...
La naiba, am venit de la țară, nu sunt un scriitor adevărat.
- Sunt un tip obișnuit. - Bine.
- Nu încerc să-ți vând nimic. - Dar ai făcut-o din nou.
Mai flatat, dar m-ai luat de sus.
Mă uit într-o cameră și presupunând în mod automat
că cineva e mai puțin conștient,
sau viața lui interioară e mai puțin bogată și complicată
sau mai puțin intensă decât a mea, nu mă face un scriitor mai bun.
- De ce ? - Fiindcă asta înseamnă
că voi juca în fața unui public anonim
în loc să încerc să vorbesc cu o persoană.
Crezi că acest lucru e fals,
atunci gândește ce vrei.
Am o teamă serioasă să fii într-un anumit fel.
Cred că condamnările reale de ce continui să fac asta...
De ce merită ? De ce nu-i doar un exercițiu ?
Bine.
Tactica ta e foarte ingenioasă.
- Ce tactică ? - Așa e.
Enervează-mă, fă-mă să las jos garda
și voi dezvălui mai mult.
Da, e adevărat. Comoară mea e că sunt un tip comun.
Cred că e cel mai valoros lucru al meu ca scriitor.
Că sunt ca toți ceilalți.
Da.
Știi ce ?
N-am să fiu fals cu tine.
Și n-o voi mai spune.
Ce tocmai ai spus
e un exemplu de falsitate.
Nu vrei să riști ca să te păcălești.
Nu știu dacă ești un tip de treabă sau nu.
Este clar că nu crezi niciun cuvânt din ceea ce am spus.
Toate protestele tale... "Sunt un tip obișnuit."
Nu deschideți o carte de mii de pagini
pentru că ați auzit că autorul este un tip comun.
O faceți pentru că e genial, pentru că vreți să fie genial.
De cine naiba faci mișto ?
Nu mai am neuroni ca să joc jocuri false cu tine.
- Și... Da. - Da, bine.
Ce crezi ?
- Turneul s-a încheiat. - Da.
- Ai observat asta ? - Da.
Trebuie să încep să le simt în loc să trec prin ele ca un somnambul.
Cum adică "somnambul" ?
M-am cam deconectat în ultimele trei săptămâni.
Întâlnind oameni noi și făcând multe lucruri
rămâi la un nivel scăzut de anxietate.
Această teamă existențială profundă o simți profund.
De ce ți-e frică ? Adică...
Ce poate fi mai rău ?
Mai rău ? E că a început să-mi placă.
Asta e cel mai rău.
- Atenția ? - Da.
Ce ar fi greșit ?
Devii ceva grotesc, ca...
"Vom avea o altă lansare.
"Hei, nu-i Dave, lipindu-și capul de fotografie"
Aș prefera să fiu mort.
De ce ?
Nu vreau să fiu văzut așa.
De ce ? Tu ai vrea ?
Dacă satisfacția derivă vorbind despre munca ta
în loc să scrii, atunci...
Cred că ai face mult mai puțin.
Exact, nu-i nimic mai grotesc decât cineva care spune...
"Sunt scriitor. "
Nu mă deranjează să apar în Rolling Stone,
nu vreau să apar în revista Rolling Stone
ca cineva care vrea să fie în Rolling Stone.
Dacă mă vezi într-un spectacol peste câțiva ani, jur pe Dumnezeu...
Am scris o carte despre cât de seducătoare sunt imaginile.
Cât de ușor e să fii ispitit le la orice...
Datorită culturii noastre actuale.
Dacă eu aș deveni o parodie a oricărui lucru ?
Mâine tu pleci.
Te urci în avion și totul s-a terminat.
Revin la cele aproximativ 20 de persoane.
Trebuie să mă decomprim de la toată acestea atenție,
pentru că e ca și cum ți-ai injecta heroina în cortex.
Și am nevoie de mult curaj
să mă așez și să trec prin asta
și să încerc să-mi amintesc care este realitatea.
Că am 34 de ani.
Că sunt singur într-o cameră cu o bucată de hârtie.
Hei, iată-te.
Nu te voi mai părăsi vreodată, jur.
Rahat.
Uite ce-ai făcut.
Ceva fecale.
Nu mai avem nevoie de ele, nu ?
Îmi pare rău, se mai întâmplă.
Nu dă greș niciodată.
Așteaptă ca însoțitorul să plece ca să-și facă nevoile.
Spune cititorilor Rolling Stone despre asta.
Bine.
Mâine plec...
Și...
Am să te întreb despre un zvon.
- E vorba de heroină ? - Da.
- Din nou de heroină ? - Da.
Nu este adevărat, ce-i așa de greu de crezut ?
Motivul pentru care e greu de crezut
e pentru că în carte se vorbește mult de dependența de droguri.
Asta nu înseamnă că e autobiografică.
Cartea e metaforică.
Ce este... ?
Nu crezi niciun cuvânt din ce-am spus, nu ?
N-am spus asta.
N-am fost, n-am fost niciodată dependent de heroină.
Bine.
Zvonul pe care l-am auzit a fost ca la sfârșitul anilor '80, la Harvard,
ai consumat droguri și ai avut o criză.
Nu știu dacă...
Nu știu dacă am avut o criză, eram foarte deprimat.
- Ți-am spus asta. - Da.
N-a avut nimic de-a face cu drogurile.
Mi-am petrecut cea mai mare parte din viața mea în biblioteci.
N-am trăit o viață periculoasă
și nu mi-am băgat vreun ac în brațe.
Și de unde crezi că a apărut zvonul ?
- Nu am nicio idee. - Bine.
Bine, liniștește-te.
Ascultă,
dacă ajungi să spui ceva de genul...
"Și apoi a intrat în spirala dependenței teribile... "
- Va fi inexact. - Bine.
Am început să mă simt foarte nefericit.
Cu cât eram mai nefericit, cu atât beam mai mult.
N-a fost încântare în băutura aia,
am folosit-o ca anestezie.
- Bine ? - Da.
Ce fel de băutor erai ?
De ăla care beai până cădeai
sau de ăla care mergeai pe 4 cărări ?
- Nu am fost așa, bine ? - Bine.
Bine.
O parte din reticența mea la asta e că nu va fi bine pentru tine.
Pentru că n-am fost deloc așa.
- Ai fost de acord cu acest interviu. - Știu.
Nu merg mai departe, regret.
Sunt conștient că unele vicii sunt mai sexy decât altele.
Principala dependentă din viața mea a fost televiziunea.
Ți-am spus asta.
Dar dependența de televizor e mai puțin interesantă pentru cititorii tăi
decât ceva de genul heroină, confirmând miturile scriitorului.
- Un mit pe care nu-l cred. - Sigur.
Știu că nu-l crezi.
Mai știu că unul din lucrurile importante pentru tine
e că vrei să scrii cel mai bun articol posibil.
Știi ceva, de ce nu scrii ce-ți trece prin cap ?
Ascultă,
ăsta n-a fost un weekend pierdut.
N-a fost o poveste romantică despre un "scriitor alcoolic. "
A fost vorba de o persoană de 28 de ani
extenuată de modul lui de a trăi.
I-a dus la concluzia asta,
care pentru mine a fost o cameră de roz cu șaht în mijlocul ei
unde m-au pos o zi întreagă
când au crezut că am vrut să mă sinucid.
N-a fost nimic acolo.
Și cineva mă urmărea printr-o fantă în peretele.
Și când ți se întâmpla asta, dorești foarte mult,
ca niciodată până atunci,
să examinezi alte alternative de viață.
Ești treaz ?
Da.
Mă gândeam...
Nu a fost un dezechilibru chimic și n-au existat droguri și alcool.
Cred că...
Mai degrabă am trăit o viață americană incredibilă.
Ideea asta că dacă aș putea realiza X, Y și Z,
totul va fi bine...
Există un lucru în carte
despre cum cineva care sare de pe un zgârie-nori în flăcări
nu-i mai este frică de cădere.
Alternativa e atât de groaznică.
Te întreb ce ar putea fi atât de teribil
ca sărind spre moarte să pară o scăpare de ea.
Nu știu dacă ai experiență cu astfel de lucruri,
dar e mai rău decât orice rană fizică.
Poate e ceea ce anterior era cunoscut drept o criză spirituală.
Simțind că fiecare axiomă a vieții tale este falsă
și de fapt nu este nimic.
Și tu ești nimic.
Și totul este o iluzie, și...
Și tu ești mult mai bine decât restul
pentru că poți vedea că asta e doar o iluzie
și ești mult mai rău pentru că nu poți funcționa.
E într-adevăr oribil.
Nu cred că ne vom schimba vreodată.
Sunt sigur că încă mai am acele părți în mine.
Cred că fac un efort mare să nu le las să conducă.
Știi ?
Bine.
Noapte bună.
Bună, bine.
Bună dimineața.
Hai, băieți,
Hai, fiți cuminți.
Ce faci ?
Jeeves !
Haide, Jeeves.
Ai o producție instantanee de la Maestrul Jeeves. Drone e mai dur.
E frumos aici.
Da.
Ar trebui să-l vezi primăvara atunci când bate vântul.
Poți vedea valurile.
Ca apa.
E ca un ocean, dar foarte verde.
Chiar este.
E liniște, foarte frumos.
Ți-e foame ?
Da, un pic, dar...
Nu cred că vreau să mă întorc.
Da, știu ce simți.
Probabil ar trebui să plecăm.
Bine.
Te duc eu într-un loc grozav de data asta.
Va plăti Jann.
- Mersi că mi-ai ținut geanta. - Pentru puțin.
Mănânc ceva, mor de foame.
Îți plac murăturile ?
- Haide... - Ce ?
Trebuie să știe toată lumea ce mama știe de ani de zile.
- Că-mi plac murăturile ? - Bine, șterg.
- Mulțumesc. - Bine.
Pot să le dau un cartof ?
- Nu. - Haide.
- Du-te după el. - Maestre Jeeves !
- Uită-te la asta. - Ce ?
Jeeves stai.
Stai.
- Perfect. - Stai !
Drone e foarte ascultător când e vorba de mâncare.
- Jeeves e încă un sălbatic. - Da.
Nu-ți lăsa mâncarea la îndemnă, o va mânca.
Bun băiat.
Ești așa de bun...
N-o să mă faci să arăt ca o nebună bătrână
care vorbește cu cânii, nu ?
Nu, nu-ți face griji.
Îmi fac griji, câinii mei vor fi ofensați.
Câinii nu citesc articolul.
Ascultă,
nu s-au atașat de cineva, așa cum au făcut-o cu tine.
- Serios ? - Da.
- În afară de mine, sigur. - Da.
Ține puțin ?
- Da, sigur. - Mulțumesc.
Alo ?
- Da. - Vrei să mergi ?
Da, mi-ar plăcea.
Acum nu pot. E tipul ăsta aici.
Ce tip ?
Tipul de la revista aia ?
- Da, tipul de Rolling Stone. - Așadar...
Ne putem vedea acolo ?
Da.
Da, perfect.
- Da. - Ne vedem acolo, pa.
Ar trebui să plec.
Ca să-ți continui viața.
Este...
E un dans unde aș vrea să merg.
Dansezi ?
Da, e ceva ce am descoperit acum câțiva ani că-mi place.
Deși încă nu-s foarte bun.
Ce fel de dans ?
Îmi place smuls, înot...
Muzică disco Cheesy din anii '70.
Serios ?
Da, e unul din lucrurile din Bloomington.
E ca o curbare a timpului. E ultima modă.
Da și unde te duci ? La Club ?
Nu, la biserica baptistă.
De ce mergi acolo ?
Baptiștii știu să danseze.
Da, dans.
Nu țopăi.
Acolo am pus piciorul jos. Nu țopăi.
Da, e distractiv.
Vin mulți oameni, toți în pantofi de dans.
E frumos.
Majoritatea sunt respectuoși.
Cred că ar fi frumos, înainte de a pleca...
Să facem schimb de adrese.
Da, categoric.
- Da, îmi adun lucrurile. - Grozav.
Încep să-mi dezgrop mașina.
Afară e ca în Antarctica.
Lucruri pentru câine, jucării de aruncat de mestecat, pete pe covor.
Șemineu, drapel american rechin de jucărie, poster Alanis.
Cutii de suc, multe, Pepsi, Mountain Dew...
Arată ca o fraternitate, dar una studioasă.
E un calendar Botticelli, Nașterea lui Venus.
Joc de șah din lemn, cărți poștale Updike.
Compararea creierului... desene bărbat, femeie, câine.
În dormitor, un prosop Barney pe post de draperie,
Minge de tenis, ață dentară pe un morman de cărți.
Colaj de fotografii de familie ca în camerele copiilor.
Sora lui e destul de frumoasă. Pare ca versiunea lui feminină.
E plin de lucruri.
Haine peste tot, pantofi pe podea, haine pliate peste lucruri.
Husă albastră pe wc, ca un covoraș.
Cărți poștale, Clinton, babuini,
Un citat din sfântul Ignatie.
"Doamne, învață-mă să fiu generos. Să te slujesc așa cum meriți.
"Să dau fără să socotesc, să ostenesc fără odihnă
"Să muncesc și să nu aștept recompensă.
"Să fac doar voia Ta sfântă. "
Hei !
M-am dat cu mașina ta închiriată.
Acel sentiment de alunecare...
Asta nu are amortizoare.
Ce este ?
O Honda Civic veche.
Știu că nu impresionează, dar e începutul.
De fapt, e o problemă.
De ce e o problemă ?
Trebuie să cumpăr una nouă dar n-o pot arunca pe asta.
De ce nu ?
E prietena mea.
David, eu...
- Ai avut-o la tine ? - Da.
Am ezitat dacă s-o fac sau nu.
- De ce ? - Nu știu.
Nu ți se pare un gest de frate mai mic ?
Nu.
Mulțumesc. Vreau s-o citesc.
Cu plăcere, am scris adresa și e-mailul pe forzaț.
Super.
O citesc când termin Heinlein și-ți voi trimite o notă.
Grozav, mulțumesc.
Va fi interesant să fiu ceva timp în mintea ta.
Îmi place coperta.
Da și mie.
Am vrut să folosească același design pentru ediția britanică.
Haide, ai obținut aprobare ?
E foarte drăguț.
Nu vă face griji. Nu a fost un mare succes.
Nu-i reconfortant ca mulți oameni te citesc
și spun că ești un scriitor de valoare ?
Ar fi interesant să discutăm peste câțiva ani.
De ce ?
Din experiența mea, nu e așa.
Cu cât cred mai mulți că ești grozav,
cu atât e mai mare teamă de fraudă.
Cel mai rău lucru dacă ți se acordă o atenție sporită
este teamă că or să n-o mai facă.
Și lipsa de atenție te rănește.
Calibrul pistolului îndreptat spre tine va fi mai mare.
Ca de la 22 la 45.
Există părți din mine care doresc multă atenție,
cred că sunt grozav și vor ca alții s-o vadă.
Cred că e ne asemănăm în privința asta.
Bine...
Bine.
- Bine. - David...
Nu sunt așa de sigur că vreau să fii ca mine.
Nu vreau.
Salută-l pe Jann.
Cred că-i a ta.
"Când mă gândesc la această călătorie,
Îl văd pe David și pe mine pe scaunul din față al mașinii lui.
Suntem amândoi foarte tineri.
Vrea ceva mai bun, decât are.
Eu vreau exact ceea ce el are deja.
Niciunul din noi nu știe soarta vieții noastre.
Miroase a tutun de mestecat, sucuri și fum.
Iar discuția e una din cele mai bune avute vreodată.
David credea că există cărți ca să nu te simți singur.
Dacă aș putea, i-aș spune lui David
că, să trăiesc acele zile cu el mi-a amintit ce înseamnă să trăiești.
În loc să fie o ușurare.
Și i-aș spune că poate a făcut să mă simt mai puțin singur.
Trebuie să merg la toaletă.
Cred că e liber.
Sunt eu și mă înregistrez.
Iar Drone stă în spatele meu, și se relaxează.
Fumez.
Am spus-o că nu mai fumez, dar fumez.
Doar eu și reportofonul tău.
Traducerea și adaptarea Azael și FlorinA
Subtitrari-noi Team/www.subtitrari-noi.ro www.facebook.com/AzaelRO